JEG, CLAUDIUS
1. En duft af mord
Jeg, Tiberius Claudius Drusus Nero Germanicus...
...og så videre, som engang var, og det for ikke så længe siden-
-bedre kendt af venner og familie som idioten Claudius-
-eller tåben Claudius, eller Claudius, stammeren...
...vil nu nedskrive den forunderlige historie om mit liv.
Er I der?
Ja, I er der. Jeg kan mærke det. Jeg mærker jeres tilstedeværelse.
Jeg vidste, I ville komme, så snart jeg begyndte at skrive.
Det var uundgåeligt, forudsagt i sibyllens profeti.
Spionerl Spioner overaltl De udspionerer mig.
Ved sengen, ved bønnen, på gaden...
Også på toilettet! Spioner...
Jeg skal nok snyde dem. Hver eneste en.
Sibyllen spåede det. Jeg rådspurgte hende i Cumæ for mange år siden.
Hun var navnkundig. Hendes profetier var berømte verden over.
Hun tog ikke imod hvem som helst. Mod forventning tog hun imod mig.
Jeg var skrækslagen.
"Oh, sibylle, "sagde jeg. "Jeg er k-k-kommet-
-for at spørge dig om Roms skæbne og om min egen."
"Hør mig, Clau-Claudius," sagde hun og efterabede min stammen.
"Apollon taler til dig, gennem mig. Hør godt efter."
Hun pines under punisk forbandelse, hun kvæles af snoren i pengepungen-
-men før hun kan få helbredelse, hun må mod værre føres.
Om ti år, halvtreds dage og tre skal Clau-Claudius blive og give-
-en gave, ønsket af alle, dog ej af ham.
Men når han er stum og ej mere her-
-om nittenhundrede år så nær-
-Clau-Claudius i ord sine tanker klæ'r.
Ja. Sådan er betydningen.
Om nittenhundrede år fra nu vil de høre mig...
Men ikke før.
Nej...
En kasse, jeg vil bruge en kasse.
Jeg lægger alt heri. Min beretning, slægtens historie.
Og om afslutningen på republikken. Ja...
Jeg forsegler den og graver den ned, hvor ingen finder den.
Nej, ingen!
I nittenhundrede år eller mere. Så dukker den op. Uventet.
Så læser folk den, indser sandheden. Min stemme, som sibyllen sagde-
-ifølge hendes profeti, for dem. Ikke for disse narre i Rom.
Men for dem derude, ude i en fjern eftertid.
For jer. Alt vil ligge heri. Forseglet.
I vil finde den. Det lover jeg jer.
Jeg, Claudius, vil nedskrive den forunderlige historie om mit liv-
-om min slægt, om min farmor Livia, om Augustus Cæsar-
-om Marcus Agrippa. Og ja...! Om hans had til Marcellus.
Fortræffeligt! Fortræffeligt! Thallus!
Sørg godt for dem, de var strålende.
Byd dem den fineste mad. Ikke rester.
De kan spise bedre end køkkenpigerne, min kejser.
Så langt behøver vi ikke at gå. Bedre end os, det er nok.
Du forstår, Marcus, jeg spiser helst spartansk.
Rom frådser for meget. Navnlig til fester.
Men i dag er en særlig højtid, så jeg vil gøre en undtagelse, og...
Jeg har en overraskelse til dig. To, faktisk.
Thallus!
-Ja, Cæsar? -Bær kagen ind.
-Jamen... -Kom nu. Familien skal se den!
Ved du, hvad jeg mere har? Aristarchus af Athen er her i Rom.
Men Marcus... Han siges at være vor tids største taler.
Jeg bad ham forberede en tale til syvårsdagen for slaget ved Actium.
-Åh, nej... ! -Hvad nu? For kedeligt for dig?
-Vi havde en i fjor. -Det var i fjor. En kedelig taler.
Denne mand siges at være strålende.
"I dag for syv år siden sank Antonius og hans håb i Actiums havn..."
-De unge er deres fædres krigsar. -Krigsar?
Mange gode mænd døde i det slag, mange fik ar. Spøg ikke med det.
-Han driller bare. -Nej. Dets betydning overdrives.
-Skændes nu ikke, Marcellus. Marcus... -Nej! Lad os høre det unge geni.
-Nå...? -Se! Her kommer kagen.
-Får vi en hver? -Men Julia dog.
-Kan du genkende det, Marcus? -Ja, mit skib.
-Som du gjorde til hovedkvarter. -Et herligt skib.
Og det er nok dig, Marcus... Det kandiserede kirsebær i stævnen.
Marcellus! Dette har stor betydning for os.
-Tager vi ikke os selv for alvorligt? -Ikke alvorligt nok.
-Livia, en vidunderlig kage, ikke? -Vidunderlig.
Hvordan... "vidunderlig"? Synes du ikke om den?
Før grækeren ind. Venter han længere, må han barbere sig.
Manden har faktisk fuldskæg.
-Thallus, før grækeren ind. -Lad kagen være.
Bær kagen ud.
Marcus, det siges, at han skriver "prosahymner". Hvad er det mon?
En ny opfindelse. Det laver grækerne hele tiden. Hvorfor er de så begavede?
Hvis de er så begavede, hvorfor er de så vores provins og ikke omvendt?
-Aristarchus, velkommen! -Hil, Cæsar.
Jeg håber ikke, du måtte vente for længe. Kom, vi er parat.
Lad nu høre.
Gerne, hvis Cæsar lader det høre.
Naturligvis. Undskyld mig. Thallus!
-Cæsar forlanger stilhed! -Hvilken stemme! Skal vi bytte plads?
Kun romere har råd til tjenere med sådan en stemme. Er den skolet?
-Jeg var skuespiller. -Det forklarer det. Holder du hvileår?
Jeg forlod faget. I Rom er alle skuespillere, og der mangler job.
-Ja, først ansættes venner og familie. -Teatret er ikke, hvad det var.
Nej, og en ting til. Det var aldrig, hvad det havde været.
Vi så gerne, at Thallus diskuterede private problemer i fritiden.
I dag skal der drikkes og danses.
Lad os dyste med Mars' præster i dåd, som pryder guders lejr.
For syv somre siden sejlede den vilde Kleopatra, i sin drøm-
-om jeres skønne kejserriges ruin, sine forhåbninger ind i Actiums havn.
Dér, med ædle Antonius, udgød hun forbandelse over Cæsars skib-
-og råbte: "Synk, Rom, og alle dens lakajer!"
"Egypten skal ikke besejres!"
Men ord dræber ikke. Og forbandelser sænker intet skib.
Før vinden var vendt, og hun havde sundet sig, tog mægtige Agrippa...
Marcus Vipsan Agrippa, gammel ven og hærfører for Augustus-
-Roms mægtige kejser. Men endnu mægtige var hans anden hustru Livia.
Augustus regerede verden, men Livia regerede Augustus.
Octavia, søster til Augustus og mor til Marcellus.
Ved siden af denne, hans hustru Julia, Augustus'eneste datter.
Augustus foretrak nu tydeligt Marcellus frem for Agrippa.
Dette indså Agrippa.
Og Antonius, den engang så stolte Antonius...
...for ikke at komme sidst, jagede hende til selve himlens port!
Romere, husk dem! Deres skæbnesvangre død-
-pryder jeres liv i dag med en levende legende.
Jeres navne og deres-
-står for evigt sammenflettede i historien.
Storartet... !
Storartet.
Hvilket talent I grækere har!
-Slaget gik dog ikke sådan til. -Ikke?
-Nej, slet ikke. -Åh...
Men du beskrev det poetisk. Jeg forstår, "poetisk frihed".
Jeg kender det, jeg skriver selv digte. Kan jeg vise dem en dag?
-Det ville være en ære. -En amatørs værk, men ikke værst...
Thallus har fundet en plads til dig. Vi tales ved senere.
Hvor smukt, ikke?
-Han ved ikke meget som søslag... -Et slag var der ikke meget af.
-Hvordan det? -En fordrukken elsker...
...og hans egyptiske hore. Jeg havde klaret det bedre, endda som barn.
Så, så, Marcellus.
-Nar folket, ja... ikke os selv. -Du kender meget til sagen?
Jeg har studeret slaget. Jeg er ikke imponeret.
Du taler om det som en berømt sejr. Udfaldet var givet.
-Lad os nu se på... -Nej, hold op.
Skal jeg lære krigskunst af børn, der knap har lært at pisse i potte!
Når du har udrettet noget, og ikke kun læst... kan vi tales ved.
-Undskyld mig. -Det er tidligt på aftenen.
For mig er det sent. For sent. Måske fordi jeg er gammel.
Thallus!
Væk med dem!
Marcus...?
Marcus!
Min farmor Livia... Hendes hjerne var altid i gang med intriger.
Og jeg, Claudius? Hvor er jeg, spørger I.
Jeg er endnu ikke født. Men bliver det snart.
Men tilbage til historien om Marcellus'og Agrippas rivalisering.
Ja.
-Cæsar beder om Deres nærvær. -Jeg kommer straks.
Nu, sagde han. Han har Marcus Vipsanius Agrippa hos sig.
Det er bedst, du følger med.
Men vent udenfor.
Jeg forstår intet. Du vil forlade Rom, men nægter at sige hvorfor.
-Fordi du ikke behøver mig længere. -Det afgør jeg selv.
Gør mig til guvernør over Syrien. Jeg tager mig af kongen af Partien.
-Det er på tide. -Han vil forlade Rom...
-Hvorfor, Marcus? -Som sagt, jeg behøves ikke mere.
Det er ikke grunden. Du er ikke reel over for mig.
Ikke reel? Nej, sig ikke sådan til mig.
Har nogen været reel over for dig, er det Marcus Vipsanius Agrippa.
-Er det Marcellus' skyld? -Hvad har han med dette at gøre?
Det mishager dig måske, at jeg udpegede ham til embedsmand.
Det har intet med Marcellus at gøre.
Han er dog ung og kapabel. Endnu en grund til at jeg ikke behøves.
Marcus, vi er gamle venner, med mange fælles felttog bag os.
-Hvis Marcellus har forarget... -Tal ham til rette, frue.
-Jeg holder af drengen. -Det gør vi alle.
Han har overmodige venner, men jeg har selv været ung, haft venner...
-Den største ven, man kan have... -Marcus.
Det erkender jeg gerne. Jeg skjuler ikke følelser.
-Du ved, jeg føler det samme. -Ellers var jeg for længst væk.
Derfor siger jeg dig, at jeg ikke har noget imod Marcellus.
Ikke noget.
Han er en begavet ung mand.
Har du forfremmet ham lidt før tid, er det bare naturligt.
Det var en lettelse at høre. Jeg ved, der har været konflikter.
Ikke mellem dig og ham. Men mellem hans tilhængere og dine.
Tilhængere? Hvem har det? Han, måske. Det mærker jeg ikke.
Men jeg? Skulle jeg have tilhængere? Vis mig dem. Ser De nogen, frue?
Ikke tilhængere, men folk vil gerne danne fraktioner.
-Så vokser nag som vild asparges. -Der er intet nag.
Så er jeg rolig. Hvis du føler, at du må forlade Rom...
Ikke fordi jeg skal... men jeg er til større nytte i Østen.
-Men hvis du behøver mig her... -Nej, nej... Du har sikkert ret.
Det plejer du at have, med dit sunde instinkt.
Hvornår rejser du?
Om nogle dage.
Da vil hele Rom og Ostia tage afsked med dig.
-For senatet og romerne? -For senatet og romerne!
Farvel, gamle ven.
Farvel.
-Fordømt! Hvem tror han, at han er?! -Det ved vi jo. Din efterfølger.
Han er for gammel. Jeg må oplære en yngre.
Vi kan ikke undvære Marcus Agrippa.
-Kald ham hjem om fire-fem måneder. -Nej.
Gør det, når han ikke behøves, så ydmyges du ikke, når han behøves.
Nej... ! Jeg ved, hvad jeg gør.
Min søn venter for at tage afsked med dig. Tager du imod?
Naturligvis.
Tiberius! Du slutter dig til tropperne i Germanien?
Du vil sikkert gøre nytte der. Vi behøver stærke generaler.
Kejserriget består ikke uden dem. Skriv og hold mig underrettet.
Jeg vil have nyheder fra alle sider. Det støtter mine beslutninger.
Men nu har jeg andre ting at se til... mange ting.
Må lykken stå dig bi. Og alle muserne.
-Det var ikke besværet værd. -Du vil gerne spare dig besvær!
-Kostede det så meget? Et farvel? -Han kan ikke lide mig.
Alle kan ikke være elsket, men alle kan anstrenge sig.
Jeg kan ikke ændre min natur.
Og vil vist heller ikke. Du er selvoptaget, inderst inde.
-Du burde have begunstiget min bror. -Det havde jeg gjort for længst...
...men han deler din fars tåbelige håb om at få republikken igen.
Desuden lod jeg spå ved din fødsel. Det var meget gunstigt.
-Ikke historien om hønen igen. -Spot du bare.
Jeg tegnede en zodiak i hønsehuset, og en høne satte sig på dit tegn.
Jeg varmede dens æg i mine hænder, og det klækkede. En hanekylling.
Allerede med flot kam på hovedet.
Du har ikke megen tåImodighed. Du vil have alt straks.
For 20 år siden regerede Augustus med Marcus Antonius. Uholdbart!
Jeg så, at inden længe ville en mand være konge.
Jeg blev skilt fra din far, giftede mig med Augustus... og ventede!
Hvor stod jeg i dag, hvis jeg ville have alt straks? Og hvor stod du?
Hvor står jeg?! Trods al din tåImodighed og hønseprofetier.
Du er min søn! Jeg er Augustus' hustru. Der står du i dag!
I længden bedre end at være Marcellus eller Marcus Agrippa.
Nu kan du kysse mig og gå.
Husk på mine hønseprofetier, og hav tåImodighed.
Gør det godt ved Rhinen. Din bror stråler i lllyrien. Kom ikke bagud.
-Er jeg nogensinde det? -Nej.
I mindre fantasifulde færdigheder kan man stole på dig.
Min farmor blev mere og mere optaget af at få Marcellus fjernet.
-Hvem væver du til? -Morbror.
-Han har stof til en hel hær. -Han kan godt lide mine stoffer.
Ikke også, mor? Jeg væver tæt, sagde han.
Væv også til os. Andre end Augustus bærer tøj.
-Antonia! Kom her. -Jeg kommer, morbror.
Se denne lille skabning. Sig mig, hvad det er.
Hun er meget smuk. Hun ligner sin far. Han var meget smuk.
-For smuk. -Dejligt, hvis han er ens mand.
Det var ingen fornøjelse at være Marcus Antonius' hustru.
Goddag, mor.
Mor ser upasselig ud. Er du dårlig? - Frue...
Jeg sov dårligt i nat. Det støjer fra gaden. Kan vi gøre noget ved det?
Skal folk da hellere færdes om dagen og blokere gaderne?
Der er for mange folk i Rom. De strømmer ind, alle vegne fra.
-Syrien, Gallien, Germanien... -De er byens livsblod, Julia.
-De gør Rom til, hvad den er. -Støjende og ikke til at bo i.
Det bliver skønt at komme herfra. Her bliver værre under spillene...
Se! Hvilken skønhed.
-Fra dit træ? -Naturligvis.
-Spis pærer, Livia, for hudens skyld. -Du plukker dem jo alle.
Jeg får nogle sendt fra landet. Marcellus, lad os tale om spillene.
-Jeg vil lave noget nyt. -Det lyder bekendt.
Skal min udnævnelse til embedsmand fejres, skal folk kunne huske det.
Hvilke nyskabelser får vi at se? Giraffer, elefanter?
Jeg vil beklæde teatrene med teltdug og gobeliner-
-og forvandle markedspladsen til et stort, broget festtelt.
Og jeg vil også arrangere en kamp mellem 50 germanere...
-...og 50 sorte fra Marocco. -Jaså, og hvem betaler alt det?
-Jeg, delvist. Og også du. -Ja, det tænkte jeg nok.
Kom... Vil du overveje 20 germanere mod 20 sorte?
Han forkæler ham.
Det er svært at lade være. Han har sådan et vindende væsen.
Ja, sandelig. Folk er vilde for for at gøre ham tjenester.
Jeg må gå ind, her er for varmt.
-Kom, Antonia, du bør hvile lidt. -Jeg kommer, mor.
Der var vist modstand i senatet mod Marcellus' udnævnelse.
Ikke nævneværdig. Blot nogle af Agrippas venner.
De vil gerne minde din far om, at Rom ikke har konger.
Hvordan kan han holde senatets farce ud?
Han overholder formerne. Romerne vil gerne tro, at de har selvstyre.
Muligvis de ældre. Men for os betyder det intet.
-Du skulle høre Marcellus' venner! -Han er meget populær, ikke?
-Ja. -Også hos dig?
-Hvorfor spørger du? -I har ingen børn endnu.
Du har intet afkom med min far, efter hele 20 års ægteskab.
Det er rigtigt, men...
-Jeg er meget lykkelig med din far. -Ligesom jeg med Marcellus.
Det glæder mig. Intet kan erstatte et lykkeligt ægteskab.
Skønt... dem er der ikke mange af nu om dage.
Jeg har altid syntes, at Tiberius var meget heldig med Vipsania.
Ja, de er meget forelskede.
Da jeg giftede mig med din far, var du og Tiberius små børn.
-Husker du, at I legede sammen? -Ja.
Da I voksede op, så I ud til at holde så meget af hinanden.
-Engang håbede jeg, at... -Ja, jeg forgudede ham engang.
Så tåbelig man er som barn...
Jeg vil afvente Marcellus' ankomst.
Vil du læse skrivelser under forestillingen?!
Hvorfor sidde ubeskæftiget, mens vi venter?
Det ser ikke godt ud! Julius gjorde det. Folket brød sig ikke om det.
Vent, til du ser, hvad Marcellus har arrangeret. Et næsehorn.
-Hvad er det? -En mærkeligt dyr med horn på næsen.
Som Scipios hustru. At han ikke tog hende med...
Marcellus! Vi har ventet på dig. Julia. Octavia.
Jeg sagde jo, at han var populær.
Ja.
Lad spillene begynde!
Alt vel?
-Jeg har hovedpine. -Synd!
-Spillene er storartede. Kom ud igen. -Nej.
-Marcellus har stor succes. -Ja. Ja, jeg så det.
Jaså... Så går jeg tilbage til spillene.
Bekymrer min afrejse dig? Marcellus passer mine pligter her.
-Hvor længe bliver du væk? -Fire-fem måneder.
Jeg har ikke besøgt østprovinserne i årevis. Det er på tide.
-Skal du besøge Agrippa? -Nej. Han nåede kun til Lesbos.
Han sendte en stedfortræder til at styre Syrien. En frækhed!
Jeg kan klare mig uden ham. Det vil han indse. Lad ham svede.
Jeg behøver ham ikke.
Er det sikkert, at du har det godt?
Så går jeg tilbage til spillene.
Ja.
-Er der breve fra kejseren? -Nej, men der er et til Marcellus.
Gå med det til ham og bed ham komme. Jeg vil drøfte valglisten her.
Han har fået brevet. Men han ligger i sengen og tager ikke imod.
-Hvad fejler han? -Vist bare en maveforkølelse.
Synd, at hans hustru og mor er rejst bort.
Ja.
-Fru Livia, min herre. -Bed hende komme ind.
Jeg kan ikke ligge hele dagen, jeg har travlt.
Stå op nu, og De må ligge hele dagen i morgen.
Klogt sagt, Musa!
Marcellus!
Det er kun en maveforkølelse. Jeg har arbejdet trods værre plager.
Har du spist?
Han holder intet i sig. Det er helt naturligt.
Ja, hvis han ikke kan tåle den. Jeg plejede Augustus sidste sommer.
-Han spiste alt, hvad jeg lavede. -Jeg er rask i morgen.
Sommerforkølelser er farlige. Augustus var nær gået bort.
-Mig ekspederer man ikke så let. -Jeg ville aldrig tilgive mig selv...
Hvad kan der ske mig? Utænkeligt. Min mor og Julia ville...
Netop! Hvordan kunne jeg se dem i øjnene, hvis der skete dig noget?
Så, så...
Jeg flytter ind i værelset ved siden af og laver al din mad.
Små lækkerier, som en dårlig appetit kan fristes af.
Det er bare en forkølelse. Musa forsikrer...
Hør ikke på Musa. Han helbredte ikke Augustus. Det gjorde min pleje.
-Og dig vil jeg også pleje. -Men...
-Nej, sig mig ikke imod. -Alt det besvær...
Jeg insisterer.
-Du er så god. -Nej, det handler ikke om godhed.
Det er Musa, min frue. Han har fået det meget værre.
Ja, jeg kommer straks.
Vi burde meddele det til hans hustru og mor. De bør være her.
Nej. Du overdriver. Det skal være slemt, før det bliver bedre.
Han kan ikke holde noget i sig. Ingenting!
Ja, det vækker bekymring.
Han kaster grøn slim op. Jeg har aldrig set noget lignende.
-Grønt, siger du? -Ja! Har De set det før?
Nej... Nej, grøn har jeg aldrig set.
-Det er måske et godt tegn. -Tilgiv mig.
Du har tabt dig.
Til din fordel. Livet i hæren gør dig godt.
Har jeg klaget? Jeg er lige så gerne i lejren ved Rhinen som her.
Augustus er stadig i de græske provinser...
-...og Marcellus... -Hvordan har han det?
-Jeg tror, han dør. -Er Augustus blevet underrettet?
Naturligvis. Så snart det så alvorligt ud.
-Hvornår blev han syg? -For en måned siden. Ifølge Musa...
...en sommerforkølelse. Jeg indså alvoren og plejede ham selv.
Hans mor og hustru var bortrejst. Jeg har våget over ham dag og nat.
Jeg laver selv al hans mad og sørger for, at han spiser den.
Er du ikke ligeglad med, om han lever eller dør?!
Det er jeg bestemt ikke ligeglad med.
-Er Julia og moderen underrettet? -Ja, de er hos ham nu.
Julia er selvfølgelig hysterisk, og moderen beder bønner hele tiden.
-Vi må håber, hun bliver bønhørt. -Ja. Og at jeg bliver bønhørt.
Sig mig...
-Synes du om Julia? -Overhovedet ikke. Hvorfor?
Ingen kan anklage dig for at være tvetydig. Hun sætter stor pris på dig.
-Hvad mener du med det? -Hun har altid syntes om dig.
Mor, jeg er lykkeligt gift. Julia interesserer mig ikke.
Om hun så hang nøgen over min seng.
Bad jeg hende om det, gjorde hun det sikkert.
Du glemmer, at hun er gift med Marcellus. Han er ikke død endnu.
Når jeg bliver glemsom, må du tænde mit ligbål og lægge mig på.
Død eller levende!
Bed mig ikke blive skilt fra Vipsania. Det nægter jeg.
Den sande elsker! Har du en stabel digte med hjem?
Hån mig bare! Vipsania er det eneste, der betyder noget for mig.
-Betyder en søns mor ikke noget? -Jo, det gør du.
Men også hun. Bed mig ikke om at forstøde hende.
Jeg vil måske bede om mere, før jeg er færdig.
Hvad opnår vi med dette? Foruden Marcellus er der Agrippa.
-Augustus foretrækker jo dem. -Nej! Nej!
Ved alle guder!
-Hvad er det? -Nej! Nej!
Nu er der vist kun Agrippa tilbage.
-Han er død! Han er død! -Julia...
Julia!
Behersk dig!
-Sådan opfører en romerinde sig ikke. -Men han er død!
Han skreg højt, vendte sig og faldt ud af sengen. Han er død!
Vær nu stille.
Tiberius, se efter Julia. Vi må sende bud til Augustus.
Tiberius! Se efter Julia, sagde jeg!
Jeg gjorde alt, hvad der stod i min magt. Alt...
Jeg gjorde alt. Ligesom for Augustus. Til ingen nytte.
Er han død? Er du sikker på det?
Min søn er død. Vær sikker på det.
Stakkels Augustus bliver sønderknust.
-Det må have været madforgiftning! -Hvad mener du?
Sommeren har været så varm. Den slags sker.
Naturligvis. Der har været meget af det.
Jeg troede, det var en forkølelse. Jeg tog fejl. Fejl, fejl!
Det må have været noget, han spiste...
-Der bliver vel holdt ligsyn? -Nej, vi ved, hvad han døde af.
-Gør vi? -Madforgiftning... !
-Du sagde det jo selv! -Ja.
-Jeg kan ikke aflægge ed på det. -Nej.
Men det kan jeg.
Tiberius, før Julia til hendes rum og trøst hende.
Bliv lidt hos hende.
Jeg meddeler din hustru, hvad der forsinker dig.
Min kære Augustus, en højst ulykkelig...
...og tragisk begivenhed er indtruffet.
Din adoptivsøn Marcellus er død, uventet efter kort tids sygdom.
Ingen ved sikkert årsagen, men der er mistanke om madforgiftning.
Jeg finder, det er den mest sandsynlige årsag.
Rom rasede. Marcellus' mistænkelige død førte til nye krav-
-om republikkens genindførelse. Det sidste min farmor ønskede...
De hærger på gaderne, knuser statuer, plyndrer butikker.
-Byvagterne holder dem i ave. -De duer ikke. Indsæt paladsvagten!
-Jeg svarer ikke for følgerne. -Kujon! Skal vi myrdes i sengen?
-Tal til dem. -Er du fra forstanden?
Nej! Og jeg er heller ikke bange for pøblen.
Flyt dig!
Hvad er det, I vil?
En republik?
Vil I have borgerkrig igen?
Vil I have det utøj på gaderne? Gallere og hunner ved jeres dør?!
I råber efter månen. Gå hjem med jer!
Pak og pøbel! Kalder I jer romere?!
Vent bare, til min mand kommer hjem.
Hvis bare du for en gangs skyld opførte dig som en normal kvinde!
En normal kvinde er kun den, der omgives af normale mænd.
Få Agrippa tilbage til Rom. Kun han taler deres "sprog".
Hvad Augustus end siger, slut fred og få Agrippa hertil. For enhver pris.
Jeg skriver straks.
Send i mellemtiden paladsvagten ud på gaderne.
Marcus... !
Min Marcus!
-Der er gået alt for længe. -Det var ikke mit ønske.
Skal bagateller ødelægge et venskab? Hvor kan vi tillade det!
-Du kunne have opsøgt mig. -Jamen, hvordan var det mellem os?
Jeg havde opsøgt dig... Et enkelt ord, en antydning.
-Ville jeg være velkommen? -Åh, denne dumme stolthed.
-Gik rejsen godt? -Det var hård sø. Jeg mærkede intet.
-Jeg tænkte på vores ungdom. -Det smerter at tænke på ungdommen.
-Vi er kommet langt siden da. -Ikke altid sammen.
-Du var altid i mine tanker. -Det kunne man ikke altid se.
Vær nu ærlig. Der var tider... Jeg husker det tydeligt.
Da den unge mand... Jeg beklager hans død.
Da han med vilje fornærmede mig uden mindste irettesættelse fra dig.
-Ikke et ord fra min gamle ven. -Marcus. Han var som en søn for mig.
Du, der har børn, forstår. Det var måske dumt af mig at forkæle ham.
For mig lignede det bare drengestreger, lidt grove løjer...
-Har vi ikke alle gjort det? -Jo, måske.
Jeg beklager virkelig hans død. Han var dog aldrig min ven.
Nej.
Jeg har brug for mig gamle ven igen.
Nu, da Marcellus er væk, behøver du Agrippa?
Tro mig. Jeg havde allerede tænkt mig at opsøge dig.
Skulle jeg passere Lesbos uden at besøge dig? Utænkeligt.
Nej, Marcus, jeg har brug for dig hjemme i Rom igen.
Jeg ved ikke... om jeg magter det længere.
-Det står slemt til der, hører jeg. -Bare lidt uroligheder.
Det er ikke derfor, jeg vil have dig tilbage, men du hører hjemme der.
Min gamle ven skal være hos mig. Jeg behøver din stærke højre arm.
Hvad siger du?
Den er din!
Marcus...
Men...
Men?
Lad os forsegle vort forbund endnu tættere end før.
-Hvordan? -Hvad er stærkere end familiebånd?
At knytte blodets bånd ved giftermål viser, hvad vi betyder for hinanden.
-Du tænker på dine børn. -Nej, på mig selv.
-Jeg trives ikke med min hustru. -Det vidste jeg ikke.
Vi har ikke delt seng i årevis. Nu taler jeg lidt for tidligt...
Anstændighed kræver jo... Men Julia er ung og gifter sig snart igen.
-Hvorfor ikke med mig? -Med dig?
Hvorfor ikke? Sig ikke, at jeg ikke er god nok til familien?
Ja. Hvorfor ikke? Det er en aftale.
-Har du tænkt på, du bliver svigersøn? -Lige siden jeg fik dit brev.
-Hvorfor gik du med til det? -Det ville han! Det var hans pris.
-Hans pris? -Hvad kunne jeg sige?
-Du kunne have sagt nej. -Nej. Det så jeg ingen grund til.
-Jeg forstod, hvorfor han ville det. -Det kan alle!
-Hvad ville du have gjort? -Håndteret det... !
Jeg havde mindet ham om, at han manglede baggrund.
Hans krav om at optages i den julianske slægt er overmodigt.
-Så havde du mistet ham. -Jeg kan håndtere Marcus Agrippa.
-Hurtigt som vild asparges. -Brug ikke det tåbelige udtryk.
Hvorfor er du imod dette giftermål? Jeg ser ingen grund til det.
Det giver ham mere, end han fortjener.
-Der er en anden grund. Sig det! -Der er ingen anden grund.
Ud over...
Ud over at... Du burde have spurgt Julia først.
Skal vi ignorere vore børns ønsker og sælge dem på markedet som slaver?
Har du ingen følelser?
Men til sidst fik hun sin vilje sat igennem.
Hun ventede ni år, men hun fik det, som hun ville, ondskabsfulde kvinde.
Av...! Hvad var det? Luft i maven?
Gad vide... De prøver at blive af med mig. De vil forgifte mig.
Jeg må nedskrive alt. Hurtigt, inden de får bugt med mig.
Tiden løber...